O Františku Šamlovi, který dováží vína ze severoitalského Piemonte, nebo o těch vínech, která dováží, jsem tu psal už nejmíň pětkrát. A už to tady máme zase a podle myšlenek, které se mi v pondělí večer ve Viničním Altánu honily hlavou, to nejspíš není naposledy. S většinou vín jsem se setkal na nedávno popisované malostranské degustaci, takže se dnes můžu věnovat jen rozdílům oproti měsíc starému koštu. Jak to vypadalo před měsícem si můžete přečíst tady.
![](http://archiv.sklenicka.com/wp-content/uploads/fbc50c1a1f_82129648_o2-440x295.jpg)
Hlavním rozdílem bylo to, že před měsícem jsem přišel až na konec (oficiálního) programu a vína byla bezvadně temperovaná, delší dobu otevřená, provzdušněná a prostě dobře připravená. Tohle včera v Altánu chybělo, lahve se otvíraly těsně před podáváním. V případě některých vín (a některých návštěvníků) to nemuselo být podstatné, ale ve srovnání to byl znatelný rozdíl. Nechci nikoho podceňovat, ale myslím si, že málokdo z návštěvníků věděl předem, jak má chutnat nebo vonět Freisa, Grignolino, Timorasso, Bonarda nebo Albarossa (všechno jsou názvy piemontských odrůd), ale naštěstí jsem trochu srovnávat mohl a pondělní podchlazení a otvírání krátce před podáváním neudělalo vínům dobrou službu. Neodbytně se vkrádaly myšlenky na hyperdekantaci :o)
![](http://archiv.sklenicka.com/wp-content/uploads/251ad63821_82129731_o2.jpg)
Degustace se zúčastnili bratři Andrea a Marco Buzio z vinařství Oreste Buzio, ale většinu prezentace vedl sám pan Šamla. Některá vína by si žádala podrobnější výklad. Grignolino s typicky bledou barvou, zdravou kyselinou a tříslovinovou chutí bylo OK, ale u Bonardy se štiplavou chutí měl jeden návštěvník pochybnosti, jestli je to ještě v normě. Skladba chutí a vůní byla často nezvyklá a jestli někdo přišel na „normální“ odpočinkovou degustaci, mohl být překvapený. Čekal jsem poprask u dalšího vzorku, kterým byla Freisa od vinařstí Oreste Buzio, ale tohle víno bylo naopak mnohem konformnější a příjemnější než jediná další Freisa, kterou znám (Dora Renato) a která je v chuti postavená na perličce a na znatelném asfaltovém tónu (asfalt, to by byl v Altánu mazec!)
Hned jsem si v duchu skládal další Komunitní Bedýnku z piemontských divočin jako je Freisa, Grignolino, Cortese, Albarossa, Bonarda nebo Herbalucce :o) A překvapení přišlo nakonec. Vyhnu se popisům aktuálního stavu všech vín (nespolehlivým tentokrát nejen počínající rýmou, ale i pozdním otevřením). Víno, které můžu bezohledně doporučit je ta největší piemontská komerce. Nejprodávanější a nejslavnější piemontské víno totiž není Dolcetto ani Barbera. Není to ani Nebbiolo. Je to Moscato d’Asti. Včera to byla Ribota 2011 z vinařství Boeri Alfonso.
![](http://archiv.sklenicka.com/wp-content/uploads/09663147d9_82129733_o2.jpg)
Moscato d’Asti je slaďák se 120 gramy cukru (na litr vína) a pěti (až šesti) procenty alkoholu. Často mívá v chuti perlení až do sektu. Má tak báječnou kyselinu, že vám často až tak sladký nepřijde, dokonalý bonbónek jako dezert. Včera se ovšem podával mladý, čerstvě nalahvovaný ročník 2011 s ostrou, neohlazenou kyselinou (napsat svěží by bylo málo). Ta kyselina by byla v míň sladkém víně nepříjemná, ale mladému vínu dodávala záviděníhodný šmrnc. Za půl roku se ohladí, zakomponuje (musím někdy napsat článek jen o těchto synonymech a eufemismech a jejich skutečných významech :o)… a už to nebude ono. Dokud je to mladé a ostré, je to fakt radost. Kupujte, ale něco mi nechte. Přijede mi na vánoce babička a jako Červená Karkulka pro ni potřebuju aspoň tři lahve :o) Tohle víno je totiž zázrak, bude chutnat babičce a bude bavit i mě.